![Parinte, citindu-i copilului mic](https://assets.republica.ro/20240531/900x600/04ebc2da6d29b526082934405b2635209330eaa3.jpg)
Foto: Profimedia
Prima mea carte a fost o carte de poezii din care mi-a rămas doar amintirea câtorva versuri: „Când erai tu foarte mică, gălbenuș pulsând sub coajă, când întreaga ta făptură era jumătate vrajă…” Ani de-a rândul m-am întrebat ce urmează după aceste cuvinte magice, care, de la vârsta de doi ani și până astăzi, mi-au rămas agățate în memorie.
Când mergeam la mama acasă mă trezeam uneori căutându-mi cartea. „Poate a rearanjat volumele și o să-mi sară în ochi…”, „Poate e totuși pe raftul ăsta la care se ajunge greu…”, „Poate e undeva pe balcon…” Câteodată, parcă nici nu voiam să o găsesc și să aflu continuarea poeziei-incantație: când îi știam doar începutul, deschidea un univers nesfârșit de posibilități. Dacă-i aflam finalul, ar fi rămas doar una și totul s-ar fi închis. Însă, de cele mai multe ori, tânjeam după cartea mea, tactil, ca un copil, de parcă din toate versurile pe care le-am citit vreodată doar acestea puteau avea consistență în lumea fizică. Într-un final, a trebuit să accept că am pierdut-o și că, dacă vreau un răspuns, trebuie să îl caut în lumea largă.
Am tastat versurile pe Google și am descoperit întreaga poezie, care nu-și pierde din magia începutului, și numele autoarei ei, Daniela Crăsnaru. Am dat chiar și peste un format PDF al unei ediții în care a fost publicată, de prin `86-`87, prea recentă ca să fie cea din care îmi citea mama. Aceea trebuie să fi apărut cel mai târziu în 1982 și mi-am promis că, dacă voi descoperi vreodată vreun exemplar din ea, să îl cumpăr negreșit.
Luna trecută am găsit cartea într-un anticariat, în stare perfectă, de parcă peste ea nu trecuse timpul, ci doar filtrul sepia al amintirii.
Se cheamă „Carte pentru fata GU, o fetiță cum ești tu”. Am redescoperit în ea tot ce credeam că uitasem, imaginile familiare dintr-un ieri îndepărtat și poeziile senzoriale, jucăușe și gingașe, care fac o emoționantă cronică a începutului de viață. Mi-aș fi dorit să o am când am devenit la rândul meu mamă și mi-a părut rău că nu a mai fost reeditată după Revoluție.
![](https://assets.republica.ro/20240531/400x0/327a98cc9cd7de0713ef907f9b67117d8971c6f7.jpg)
Acum o țin la vedere, ca pe dovada existenței unui semințe din care poți renaște iar și iar.
Titlul poeziei este „Poveste”:
„Când erai tu foarte mică,
gălbenuș pulsînd sub coajă,
cînd întreaga ta făptură
era jumătate vrajă,
cînd beai aerul cu mine,
cînd visai în visul meu,
cînd vedeai lumina lumii
pe care-o vedeam doar eu…
Ei, dar e-o Poveste lungă
despre Dor și Duioșie,
e o stranie poveste
despre Aripi-care-cresc,
pe care cînd vei fi mare
poate-odată și odată
tot am să ți-o povestesc.”
Urmăriți Republica pe Google News
Urmăriți Republica pe Threads
Urmăriți Republica pe canalul de WhatsApp
Alătură-te comunității noastre. Scrie bine și argumentat și poți fi unul dintre editorialiștii platformei noastre.