![Corporatist 40 de ani](https://assets.republica.ro/20180216/900x600/087361b4d1048943cc3914ba0f2c61558968db35.jpg)
Foto: Guliver Getty Images
În ultimul timp, petrecerile de copii la care mergem la diferite locuri de joacă seamănă cu niște întâlniri ale corporatiștilor anonimi.
- Bună, sunt Andrei, și de cinci ani lucrez la XYZ.
- Bună, sunt Maria, și de un an vreau să plec de la WT.
- Salut, sunt Ovidiu de la Group N, și de șase luni m-am procopsit cu cel mai încuiat șef.
După ce se consumă primele formalități, în jurul unei felii de pizza descoperi povești cu birouri de sticlă sau fără geamuri, cu echipe faine sau cuțite înfipte în spate, cu manageri luminați sau stresanți, cu week-end-uri sfinte sau compromise la job, cu ore suplimentare plătite sau muncite vrând-nevrând, cu oameni #rezist sau #număbag.
În timp ce copiii chiuie pe lângă un SpiderMan mai mult sau mai puțin talentat, părinții îmbătați de oboseală par că străbat cei 12 pași de recuperare a unei săptămâni încărcate într-un sharing eliberator de insight corporatist. Romgleza e la putere, iar țâfna e câteodată proporțională cu reputația corporației... cel puțin la început. Pe măsură ce se leagă conversația, ifosele se destind și team-leaderii și seniorii din cărțile de vizită devin pur și simplu părinți.
Se discută mult despre modificările Codului Fiscal și despre soluțiile găsite de fiecare companie: acte adiționale făcute lunar, bonusuri la trei luni, prime compensatorii sau contracte modificate până la revizuirea schimbării, cu prețul debarasării de niște angajați. Sunt oameni îngrijorați care vorbesc despre rate și ROBOR, despre sănătate, școli private și traficul spre Pipera, despre procedurile în care se pierd și meeting-urile la care se plictisesc, despre cum ar lăsa totul baltă ca să crească mure bio, să deschidă un bar, să fie cum au visat cândva. Cândva, înainte ca viața să însemne deadline-uri și evaluări, promovări și urzeli pentru funcții, target-uri și task-uri fugărite de-a lungul unei zile care începe cu dusul la școală și se termină cu lecții și cu zeci de mesaje care curg pe grupul clasei de what’s app. Cândva, când erau mai tineri și mai stăpâni pe visurile lor.
La ultima petrecere, am întâlnit un tătic în ale corporatismului care făcuse gestul suprem: se angajase la Stat. După ce corporația a restructurat tot departamentul pe care îl conducea, la umbra celebrei replici It’s not personal, it’s business!, omul a descoperit ce înseamnă cu adevărat criza de 40 de ani: nu blonda, nu decapotabila sau motocicleta, ci fuga după un job nou. Frustrarea de a scrie un CV care nu se mai termină și de a aștepta niște telefoane care nu mai sună. Iar când te sună cu întrebările „ce animal te reprezintă”, „care este cel mai mare defect al tău” și „cum te definești în trei cuvinte” să găsești resurse de a le transforma în niște mișto-uri sălbatice la un pahar de vorbă în grupul corporatiștilor anonimi.
Și totuși, înfruntând umorul povestitorului, în cameră a intrat parșiv un nou personaj.
- Bună, eu sunt Panica, și am crescut ca Făt-Frumos în ultimul an!
O masă de 10 oameni recunoștea adevărul de care toți se temeau: după bariera corporației... e haosul, incontrolabil ca un zeu capricios care se joacă în fiecare zi cu răbdarea ta, cu siguranța și certitudinile tale. Îți ia încrederea ca ofrandă și liniștea ca sacrificiu pe altarul confuziei generale. Dar niciodată nu știi cu ce te răsplătește după colț!
După trei luni de bâjbâială între interviuri și strategii de branding personal, domnului tată i-a picat la fix oportunitatea de a intra în sistemul de Stat. Fără să stea prea mult pe gânduri, a plonjat în necunoscut cu bravura unui Indiana Jones. Și uite așa a descoperit niște comori prețioase: un metronom fermecat care măsoară trecerea timpului mai lent și mai relaxat; formule magice prin care lucrurile se pot întâmpla și mâine sau peste o săptămână, planurile se pot amâna, iar proiectele pot rămâne la nivel aspirațional; leacuri pentru gastrită, inițiativă și exces de zel. Privind retrospectiv, ne-a spus că încă se mai întreabă când era „defect”, în corporație sau acum?
SpiderMan a venit cu tortul, ne-am apucat de cântat și de fotografiat, dar Panica a rămas zâmbind într-un colț. PSD-ul i-a făcut României un cadou istoric: criza de 100 de ani.
Urmăriți Republica pe Google News
Urmăriți Republica pe Threads
Urmăriți Republica pe canalul de WhatsApp
Alătură-te comunității noastre. Scrie bine și argumentat și poți fi unul dintre editorialiștii platformei noastre.
Exista orase cu somaj spre zero. Cel putin pe IT. Cluj, Timisoara, Iasi... Cred ca pe acolo isi fac multinationalele de cap. Recomand o schimbare de peisaj. Poate si de atitudine la interviu. Eventual stat de povesti cu o firma de recrutare care sa explice cum sa te vinzi. E si asta ceva ce trebuie invatat.
sluj precum cateii la comenzile lor, la fel ca firmele mici romanesti unde
isi planteaza supusii lor ca sa numere mustele vara si sa raporteze la partid.Cat despre competenta, la tovarasei nu prea am vazut.
Acum stă angajat la stat şi butonează în Facebook. Însă ca el, împreună cu încă vreo trei-patru, să poată umple Facebook-ul de sânge, e un prost care, undeva, trage pentru toţi. Iar pentru ăla nu-i chiar atât de roz la stat. Fiindcă el poate fi dat afară oricând, neavând barosani în spate. Aşa că tace, trage şi înghite. Trist, dar adevărat. Bine, dracului, că s-a desfiinţat salariul de merit, că tot feisbuciştii îl luau.